Srečanje

Njegovi prsti so se izgubljali v gubah mojih oblačil, iskali skrite poti do moje kože, potovali po tistih najobčutljivejših delih in me peljali čez rob.

…spotikam se ob lastne sanje,

kako bi rada vstopila vanje,

za roko bi te prijela

in s seboj te v sanje vzela…

Tok misli je prekinilo zvonjenje telefona. Joj, kako sovražim te novodobne naprave, saj še preden dvigneš slušalko veš, kdo kliče. Nič presenečenja, nič pričakovanja.

Pa vendar je presenečenje. Koliko časa se že nisva slišala? Dolgo, predolgo.

“Prosim?”

“Živio, kako si?”

“Živio,” sem odgovorila z zadrgnjenim glasom, “najbrž dobro. Ti?”

“Prima. Rad bi te videl! Greš z menoj na kavo?” tudi na drugi strani glas ni bil ravnodušen. “Že dolgo se nisva videla, pridi.”

“Kakšen smisel ima? Povej, naj rečem ja in te spet ne bo? Izgovori o neodložljivem sestanku? O tem, da ti nisem nič, nisem tvoja ljubica, nisem tvoja žena in res ne morem pričakovati kave kar kadar se izmislim, kljub tvojemu povabilu? Ne vem, če zmorem takšno mučenje! Ne vem, če zmorem še enkrat v vrsti verjeti tvojim izgovorom in ti oprostiti ‘nujni’ sestanek! Ne vem, če zmorem potem svoje srce sestavljati skupaj ves naslednji teden, najprej zaradi izpuščene kave, nato pa še zaradi tvojih neprijaznih besed. Ne vem, zakaj bi si to naredila še enkrat in – znova! Bog mi je priča, da si neznansko želim kave s teboj, ampak res ne vem, če zmorem to še enkrat!”

“Pridi, zares bom prišel, samo pridi! Počakal te bo na Tistem parkirišču. Samo pridi, prosim!”

Dvomeč privolim: “Kdaj?”

“Lahko naslednji torek ob štirih?”

“Prav! Se vidiva!” Spet, saj vem, spet sem podlegla in spet ga ne bo!

Prišel je torek in že zjutraj me je mučilo vprašanje: ‘Zakaj sem privolila? Zakaj grem, če vem, da bo imel spet ‘tehten in opravičljiv’ razlog, da ga ne bo? Zakaj si še vedno dovolim… Dovolim verjeti in nato dovolim biti prizadeta…’

Pa sem se le pripravila in šla. Na parkirišče sem pripeljala močno odločena, da me danes ne bo strl pogled nanj, da bom danes preživela. Zlezla sem iz avta in zaprla vrata. Ko sem dvignila glavo, je stal tam na nasprotni strani ceste in zrl vame. Nepremično. Njegov pogled sem živo občutila.

Moje noge je preplavila nemoč in morala sem se oprijeti avtomobila. Občutila sem ohromelost, pa vendar je globoko v meni divjal vihar nakopičenih čustev. V želodcu pa roj metuljčkov. Stala sem tam, nezmožna napraviti korak, nezmožna umiriti misli in telo. Samo stala sem, naslonjena na avto in razrvana globoko v sebi.

Spet?

Še vedno?

Magično deluje name že en sam njegov pogled. Stopal je čez cesto proti meni in ustnice so se mu ukrivile v nasmešek, meni pa so še vedno odpovedovali vsi čuti razsodnosti. Gledala sem ga, kako se mi bliža. Razširil je svoje roke in me stisnil v medvedji objem. Zastokala sem od vsega, kar je vrelo v meni in po licih so se mi usule solze.

Čutil je moje vznemirjenje in me brez besed stiskal k sebi. Koliko časa je minilo odkar si je zadnjič vzel čas zame? Po tistem sem si res prav počasi in težko opomogla in se navadila na normalen ritem svojega srca. Normalen?

Popustil je objem in me pogledal v oči. Še vedno so iz njih drsele solze. Nič ni rekel. S palcem je previdno zdrsnil po mojem licu. Nežno je brisal poti, ki so jih risale moje solze. Najine oči so, kot prikovane zrle drug v drugega. Njegov medeni pogled je postal moten in čisto počasi se je dotaknil mojih ustnic. Dobro, da me je druga roka še vedno držala, saj sem izgubljala tla pod nogami. Odmaknil je ustnice za trenutek in še vedno utapljal pogled v mojih očeh.

Še en poljub. Kot dih. In nato še eden, ki je postal daljši in daljši in… globlji. Izgubila sva se v objemu in poljubu, kar tam na parkirišču. Sredi vonja po nafti in bencinu, sredi hrupa avtomobilov in zvokov drugih ljudi, sva pozabila na svet okoli naju. Za trenutek se je ustavil svet. Moje telo je zajela drobna tresavica. Čutila sem, da v njegovem prsnem košu divja srce prav tako močno, kot v mojem.

“Pogrešala sem te, že celo življenje te pogrešam,” sem dihnila vanj. “Že celo življenje vem, da si nekje zame…”

Stisnil me je še močneje in me še enkrat poljubil: “Greš na najino kavo?”

Vonj njegovega poljuba se je mešal z vonjem parkirišča. Prijela sem ga za roko in prikimala, nezmožna pametnega odgovora. Spet sem se spremenila v kašo… Sedela sva v praznem lokalu in srkala vsak svojo kavico. Zares ne vem, o čem sva govorila, saj prav gotovo nisem bila pri stvari. Moje srce je bilo preveč podivjano in vznemirjeno, moja duša je iskala varen pristan, da se ne bi izgubila v razburkanem morju čustev.

Moj pogled je sledil njegovim ustnicam – oh, tako pripravnimi za poljubljanje, ki so mi nekaj razlagale… Njegov poljub tako diši, njihov dotik je tako mehak, njegove roke nudijo takšno varnost… Ves je trd in hkrati tako nežen… Le kaj mi razlaga? Prijel me je za roke, me stisnil k sebi in napol odvlekel iz lokala.

“Hej? Zemlja kliče! Sploh veš, kaj sem ti razlagal? Ne, seveda ne! Pridi!”

Odprl je vrata svojega avtomobila in še preden sem vstopila, mi je naklonil globok poljub. Mehak, nežen, slasten… V meni pa…milijon metuljčkov. Drobcenih in prhutavih, ki so se podili po mojih žilah in se lovili v mojem želodcu.

Medtem, ko je odpeljal, sem v tišini poskušala ujeti notranje ravnotežje. Pa je bil preblizu. Ustavil je nekje visoko. Skorajda v bližini neba in oblakov. Zrak je bil nekoliko bolj oster, pogled v dolino in morje, tam daleč spodaj, pa prečudovit. Okoli naju je bil en sam mir. Nič in midva. Stal je za menoj in me stiskal k sebi.

Potem vem, da je življenje postalo ena sama pesem. Toliko nežnosti in mehkobe je bilo v njegovih kretnjah, toliko spoštovanja in ljubezni. Njegovi prsti so se izgubljali v gubah mojih oblačil, iskali skrite poti do moje kože, potovali po tistih najobčutljivejših delih in me peljali čez rob. Lovila sva poljube in dotike, lovila sva sanje.

Njegovi poljubi so postajali vse bolj zahtevni in globoki. Dlan mu je zdrsnila pod pulover in nekako mu je uspelo odpeti modrček. Moje prsi so bile osvobojene modrčka in hkrati ujete v njegove dlani. Stiskal je zdaj eno, zdaj drugo bradavičko. Čutila sem valove poželenja, ki so plali tja nekam nižje, kjer sem čutila utrip in potrebo. Potrebo po njegovih prstih, potrebo po njegovem udu, potrebo po njem.

Odpela sem mu pas in spustila zadrgo. Skozi hlače sem čutila, kako trd čaka, da ga vzamem v dlan. Kako z užitkom sem ga izvlekla iz boksaric in čutila njegovo nabreklo velikost v moji dlani. Utripal je v želji. Počasi sem potovala po njem do korena in nazaj in v poljubu slišala renčanje zadovoljstva. Tudi njegova dlan je zdrsnila pod moje hlačke in se prebila skozi gube moje muce. Mokra sem ga pričakala.

Z boki sem sunila proti njegovim prstom, medtem, ko je drsel po razmočeni roži. Potisnila sem ga nazaj v avto in se ga lotila z ustnicami. Prevelik, da bi ga vzela celega, zato sem si pomagala z roko. Drsenje dlani in glavica njegovega uda v mojih ustih sta oba peljala v norost. A želela sem ga v sebi, zato sem ga zajahala. Počasi sem zdrsnila nanj in lovila svoj ritem. Vsak gib, vsak potisk nanj, vsak trepet njega, napetega globoko v meni.

Vedela sem da sva blizu. Ustavila sem se za hip, obsedela na njem in globoko v svoji notranjosti čutila njega, vsega potrebnega in pripravljenega, da me pripelje do konca. Koliko časa bom še zdržala njegov in svoj utrip držati tik pred koncem? Tisti trenutek je na moj ščegetavček potisni svoj prst in ga počasi začel dražiti. Zastokala sem in vedela, da ne morem več.

Pognala sem se v divjem ritmu in hkrati glasno stokala. Potem sem počasi po hrbtenici začutila valove, ki so potovali v srčiko moje potrebe. Stresli so me krči in jahala sem v divjem ritmu, da potešim željo po njem. Ko sem se že skoraj umirila, sem začutila, da lahko jaham dalje in doživim še en ognjemet v svojem telesu. Zdaj sva hkrati dosegla vrhunec in slišati je bilo glasne krike. Moje. In njegove. Ujela sva zvezde.

Stisnjena v njegov objem sem si poskušala zapomniti vsak milimeter njegove kože, vsako gubo in piko, skušala sem vnesti v svoj spomin njegov vonj, njegov dotik, njega vsega. Ga zakleniti globoko v svoje misli in srce in ga pokriti s svojo dušo. Za vedno ohraniti njega takšnega, kakršnega mi je dovolil spoznati tistega dne. Ohraniti okus njegovega poljuba, za vedno vedeti, da je njegov dotik lahko tako droben in nežen kot dih in hkrati tako zahteven. Da lahko toliko da in obenem toliko vzame.

V mojih očeh je najbrž bral o vsem oboževanju, o vsej ljubezni, o vseh mojih čustvih. Tudi o žalosti. Bral je o vsem, jaz v njegovih o ničemer. Čez njegove oči je zopet padla zavesa. Morda občuti kes in obžalovanje? Okrog mene se je počasi naredil obroč. Zdelo se mi je, da mi ledeni srce, da mi dreveni telo, da bom od silne bolečine prenehala dihati. Bo spet tako kot prej? Se bom utapljala v lastnem obupu in poskušala preživeti vsak dan posebej?

Preden sem odšla, me je nežno potegnil za roko: “Iskal sem te, celo življenje sem te iskal…” Poljubil je mojo dlan in si jo stisnil k licu. Vanjo se je ujela njegova solza.

…spotikam se ob lastne sanje,

kako bi rada vstopila vanje,

za roko bi te prijela

in s seboj te v sanje vzela…

Mercedes